Mám kamarátku Zdenu. Poznáme sa... no niekedy mám pocit, že už sto rokov. Zdena je mladá, atraktívna a okrem otravných chlapov sa na ňu lepia hlavne trapasy. Jeden toaletný sa jej prihodil nedávno v Martine. Sedeli sme predpoludním v jednej príjemnej kaviarni a Zdena sa mohutne rozhovorila o smerovaní modernej architektúry na Slovensku: Zdena študovala dejiny umenia a nie je ťažké uhádnuť, čo v Martine ju primälo zamyslieť sa nad slovenskou modernou v architektúre... Nie ale o tom chcem. Zdena odrazu vstala s oným diskrétnym: „Musím si odskočiť„... Keď sa vrátila, neušlo mi, že má mokré nohavice. Nie, nemusíte sa obávať, Zdena „to„ stihla a nohavice mala mokré tak netypicky: zozadu a od kolien smerom dolu. Všimla si môj spýtavý pohľad a bez okolkov (Zdena je umelkyňa) mi to celé vylíčila:
„Zase si pripadám ako blbá (často si tak pripadá). Na vécku nesvietilo svetlo, a tak som šla len tak spamäti. Keď som našla to správne miesto, tak som si len tak... no veď vieš, že ja sa na misu neposadím... fuj! No a keď som už „to„, tak som mala taký zvláštny pocit tepla. Až po „tom„ mi napadlo škrtnúť zapaľovač a predstav si, na vécku ktosi zavrel ten poklop... no, tú dosku...„
Pustili sme sa do hurónskeho smiechu, ešteže tak dopoludnia nie je v kaviarni veľa ľudí (personál už Zdenu pozná: z videnia i z počutia...). Zdena pokračovala:
„Ale chápeš? Odkiaľ sa tam ten poklop vzal, veď ešte minulý týždeň boli všetky vylámané... a mne sa hneď zdalo, že mi to nejak nežblnká...„.
Zdenin „toaletný prípad„ mi pripomenul aj moje toaletné zážitky z miest najintímnejšieho súkromia. Spomenul som si, ako sme boli nedávno v Rakúsku. Náhodou takisto so Zdenou. Asi dve hodiny za hranicou zistila, že „jej treba„ a tak sme zastavili na prvom parkovisku pri diaľnici. Dali sme si kávu z termosky (úžasný vynález!) a aj sme „boli„. Rakúske toalety vykazovali tradičný štandard krajiny: vôňa (schválne nepíšem: bez zápachu, lebo v tom WC naozaj voňala levanduľa), na dosku špeciálny jednorázový hygienický obrúsok (aj Zdena si mohla sadnúť), toaletný papier (jemný, veľmi jemný...), hygienické utierky, čisté umývadlá s teplou vodou a veľkými (čistými!) zrkadlami - to všetko tam pôsobilo príjemným dojmom každodennej samozrejmosti. Automat na „pánske záležitosti„ (neviem, či bol aj na dámskom...) a ešte bonus: stojan s novinami: pri každom druhu bola cenovka a bola tam pokladnička na zaplatenie: evidentne tadiaľto nechodí veľa slovenských turistov (pokladnička bola k stojanu pripevnená iba dvoma skrutkami). Čo ešte treba dodať: túto príjemnú chvíľu intímnej samoty sprevádzala tichá hudba nejakého rakúskeho komerčného rádia a všetko to bolo zadarmo, selbstverstähndlich...
Keď sme sa po týždni vracali späť, „boli sme„ hneď na slovenskej strane hraničného priechodu, aby „sme sa„ ešte pred cestou do Martina. Slovenské WC bolo ľahké lokalizovať už podľa smradu: veď, použijúc slovenskú rétoriku: za čím tam má voňať, keď sa tam „to„... Rozbité dosky spočívali na špinavom porceláne, plechové dvere, z ktorých za olupovala farba, sa nedali poriadne zatvoriť (ešteže vynález „háčikov„ je taký univerzálny a nejaká tá škára nevadí), na zemi bolo mokro a steny zdobila tvorba „grafiťákov„ (obscénne a perverzné, často invenčne ilustrované). Zopár črepov nad umývadlom (jediným!) pripomínalo zrkadlo, ktoré tu kedysi dávno bolo (možno sa v ňom obzerala ešte cisárovná Sisi...) a vedľa umývadla (toho jediného) žalostne visel mokrý uterák, na ktorom boli červenou niťou vyšité iniciály inštitúcie (aby sa nestratil pri inventarizácii o niekoľko rokov...). Ako bonus sedela v „toaletnom foyeri„ WC-teta, ktorá vyberala poplatky: za tri koruny ste mohli ísť „len tak„ a za päť vám podala zopár hárkov papiera (tvrdý, joj, veľmi tvrdý...).
Hoci sme na toto zvyknutí, po týždni v Rakúsku, kde všetko vyzerá ako „doma u mamy„, sme si to nepríjemne všimli.
Aby ste zažili takéto toalety, nemusíte chodiť na slovensko-rakúsku hranicu. Prejdite sa po martinských podnikoch (podniky jasne definovateľné ako krčmy rovno vynechajte). Takmer všetky toalety majú neklamnú arómu po obsahu, ktorý tam klienti obvykle zanechávajú. Tá býva prekrytá lacnými „air-freshmi„, či dokonca starými dobrými „naftalínovými vajíčkami„ (Naozaj ich ešte vyrábajú! A používajú!!!). Toaletný papier sa už pomaly stáva štandardom, ale ruky si často musíme utierať do mokrých uterákov, alebo usušiť len tak - svojpomocne (elektrické sušiče sa zdajú byť nedobrou investíciou, lebo u nás akosi rýchlejšie „sa pokazia„). Niekde sa nájde aj niečo farebné, podobné mydlu a dnes sa aj u nás čoraz častejšie dá vidieť aj zrkadlo, v niektorých prípadoch sa vidíte aj vy (v tom zrkadle). Všetko toto je určite úsmevné, ale na tomto mieste sa naozaj niet prečo usmievať. Hlavne dnes, keď sú obchody mohutne zaplavené drogistickým tovarom od výmyslu sveta, ktorý je naozaj veľmi účinný (a nemusí smrdieť chlórom). Nemuseli by sme zabúdať ani na ďalšie užitočné vynálezy, ako je hygienický obrúsok na WC dosku (ak, pravda, nechýba aj tá), tekuté mydlo (pôsobí často estetickejšie ako slizké farebné úlomky), príjemnú vôňu (sú ich plné regály v drogériách) a papierové uteráky. Vlastne by stačilo, ak by sa majitelia reštauračných zariadení snažili mať vo svojom podniku také toalety, ako majú doma. A zabudnime na argumenty typu: ten papier sa míňa akoby ľudia kradli - je to prirodzené, veď sa WC používa, aj doma sa míňa (a je pravda, že sa aj kradne... ale to nie je argument)...
Dúfam, že vás tento „toaletný príspevok„ neznechutil. Záležitosti rázu „toaletného„ však patria medzi každodenné ako čokoľvek iné. A je prirodzené, že aj „tam„ a „pri tom„ vyžadujeme istý štandard.
Veď kultúru národa poznáš podľa záchoda!(mah)